Регулювання дефляційної стійкості грунтового покриву поліських агроландшафтів - Barvinskyi, A. (Землеустрій, кадастр і моніторинг земель, 2017)
У грунтовому покриві Українського Полісся домінують дерново-підзолисті грунти, які через легкий гранулометричний склад та порівняно незначну кількість гумусу, мають слабку агрегованість та низьку стійкість до дефляційних процесів. Дефляція грунтів тут відбувається досить часто у весняний період, коли орні землі мають найменший рівень захищеності рослинністю. Інтенсивність розвитку цих небезпечних явищ в значній мірі залежить від дефляційної стійкості грунтового покриву, основним критерієм якої в багатьох літературних джерелах визначена механічна міцність (зв′язність) грунтових агрегатів, а головним показником - вміст у ґрунті агрегатів діаметром більше 1 мм. На основі експериментальних даних, отриманих в Київському Поліссі, доведенаможливість регулювання дефляційної стійкості дерново-підзолистих супіщаних грунтів за допомогою раціонального поєднання системи удобрення культур і хімічної меліорації. Підвищення міцності структури при сумісному застосуванні вапна та добрив пояснюєтьсяпозитивними змінами у вбирному комплексі грунту, обумовленими кальцієм вапна, та збільшенням вмісту гумусу і покращенням його якісного складу. Порівняння даних гранулометричного і мікроагрегатного аналізів за методикою Б.А.Нікітіна показує, що процес агрегації в досліджуваних грунтах протікає нерівномірно: на 65-100% в проміжних фракціях. При поєднанні вапна і добрив відбувається вирівнювання процесів агрегації. Застосування СаСО3 в дозі 1,5, розрахованій за величиною гідролітичної кислотності, сумісно з органо-мінеральною системою удобрення сільськогосподарських культур дозволяє на 48% перенести цей процес в макроагрегати, результатом чого є збільшення вмісту дефляційно стійких агрегатів до 58%. Ключові слова: небезпека дефляції, сільськогосподарське землекористування, агрегатний склад, хімічна меліорація, система удобрення.